Časopis zdravotnického práva a bioetiky (ISSN 1804-8137 ) je recenzovaný vědecký časopis zaměřený především na zdravotnické právo a bioetiku. Časopis poskytuje otevřený přístup k veškerému obsahu – všechny publikované články jsou zdarma k dispozici ve formátu PDF. Časopis je zařazen do databáze SCOPUS a databáze RIV Seznamu recenzovaných neimpaktovaných periodik vydávaných v ČR.
The Institute of State and Law of the Academy of Sciences of the Czech Republic
Informovaný souhlas – morální kouzlo a přenos informací. Informed consent – moral magic and information transfer
Abstrakt: Tento článek se zabývá institutem informovaného souhlasu, zásadního právního i etického institutu v oblasti medicíny. Zkoumána je jeho etymologie, jeho ontologický status, jeho normativní síla a konečně i jeho charakteru jako komunikačního aktu. Text má prokázat tezi, že informovaný souhlas je komunikačním aktem - nikoliv pouhým mentálním stavem - který má za určitých podmínek normativní sílu. Tato normativní síla se plně projeví pouze v případě splnění základních podmínek: dostatečného poučení, dostatečného porozumění, svobodné a vážné vůle a kompetence pacienta. Abstract: This article deals with the institute of informed consent, a fundamental legal and ethical institute in the field of medicine. Its etymology, ontological status, its normative power and, finally, its character as a communication act are studied. The text shows that informed consent is a communicative act - not just an inner mental state and that it has significant normative power. This normative power is manifesting itself only when certain conditions are met: sufficient disclosure, sufficient understanding, voluntariness and competence of the patient.
Způsobilost nezletilých udělit souhlas s poskytováním zdravotních služeb. Informed consent to the medical treatment of minors
Abstrakt: Tento článek se zabývá problematikou způsobilosti nezletilých k udělení souhlasu s poskytováním zdravotních služeb. První část článku se věnuje problematice posouzení vyspělosti nezletilých a jejich schopnosti činit samostatná rozhodnutí. Dále článek přináší krátkou komparativní část, která v obecné rovině popisuje přístupy jednotlivých států k problematice udělení souhlasu s poskytováním zdravotních služeb. Následně je pak analyzována česká právní úprava způsobilosti nezletilých k udělení souhlasu s poskytováním zdravotních služeb a důsledky této úpravy pro praxi. Abstract: This article is focused on the examination of the law concerning medical treatment of minors, that is, persons under the age of 18. The first part of this article discusses whether persons under the age of 18 may be regarded as being capable of consenting to medical treatment and the problem of the maturity. Further this article brings short comparative overview of the laws concerning medical treatment of minors in different countries. And finally the last part analyzes the capacity to consent of the minors under the current Czech laws.
Informovaný souhlas – problematika rozsahu poučení pacienta o rizicích spojených s navrhovanou léčbou. Informed consent – extent of disclosure of risk information
Abstrakt: Článek se zaměřuje na analýzu přístupu vybraných zahraničních právních řádů (Německo, Spojené státy americké), českého právního řádu a projektu DCFR k problematice rozsahu poučení pacienta o rizicích spojených s navrhovanou léčbou. Článek se rovněž snaží zodpovědět otázku, zda je vůbec možné a vhodné rozsah rizik, o nichž je třeba pacienta informovat, konkrétně vymezit, a pokud ano, jakým způsobem. Abstract: The article is focused on the analysis of the approach of particular foreign legal orders (Germany, USA) as well as the Czech legal order and the DCFR project to the issue of the extent of disclosure of risk information. The article also seeks to answer the question whether or not it is possible and appropriate to define the extent of disclosure of risk information specifically and if so, how.
Revitalizace Hippokratovy přísahy? Revitalization of the Hippocratic Oath?
Abstrakt: Aktuálnost Hippokratovy přísahy souvisí s možností jejího využití při řešení dilemat současné lékařské praxe. Z rešerší vyplývá, že téma Hippokratovy přísahy je i v dnešní době populární, i když rozličně charakterizované. Výstupy z rešerší byly doplněny výzkumem etických dilemat současné tuzemské lékařské praxe, jak je definují samotní lékaři. Z dotazníkového šetření vyplynulo celkem 36 dilemat, ta nejčetnější se dotýkala volby komu poskytnout drahou péči, léčby seniorů ve vysokém věku, eutanázie a nadbytečné administrativy. Každé dilema bylo podrobeno analýze, za účelem přiřazení základního etického principu, jehož se majoritně dotýká. Nejčastěji přiřazeným principem byl princip spravedlnosti, ve střední a stejné míře principy nonmaleficence a autonomie. Výzkum prokázal, že zvláště starší pacienti jsou rizikovou a ohroženou skupinou. Současné etické problémy v medicíně jsou složité, avšak deontologické zdůvodnění etických norem, se kterým pracuje i Hippokratova přísaha, může nabízet oporu před zásadním pochybením lékařů. Hippokratova přísaha a revitalizace jejích základních principů, by mohly být jedním z důležitých nástrojů k zažehnání nebezpečí absence etického jednání při řešení veškerých etických dilemat nejen v medicíně. Abstract: Topicality of the Hippocratic oath is closely related to its usage to solve dilemmas in the contemporary medical practice. The vast amount of published literature clearly shows that the Hippocratic oath issue remains popular despite different forms of characterization. Information retrieval results were supplemented with questionnaire research on ethical dilemmas of current domestic medical practice as defined by the physicians themselves. The conducted research outcomes comprised a total of 36 dilemmas. The most frequent were dealing with the delivery of expensive care, treatment of old age seniors, euthanasia, and excessive paperwork. Each dilemma was then analyzed in details in order to assign respective basic ethical principles. The most frequently assigned principle was equity followed by nonmaleficence and autonomy. The research has confirmed that particularly older patients represent a risk and endangered group. Contemporary ethical problems in medicine are rather complex, but deontological substantiation of the ethical standards contained in the Hippocratic oath can offer an efficient support to eliminate causes of medical errors. The Hippocratic oath and revitalization of its cornerstones could become an important tool to prevent extinction of ethical behaviour when solving a wide range of ethical dilemmas, not only in medicine.
Copyright (c) 2018 Přemysl B. Hanák, Kateřina Ivanová
Mezinárodní spolupráce, problematika odběru od zemřelých cizinců v České republice a nová směrnice o jakostních a bezpečnostních normách pro lidské orgány určené k transplantaci
Abstract: Over the last years, the importance of the medical law has been increasing, however to the issue of transplantations among public has not been paid the sufficient attention. But this ignorance is not as alarming as a longtime lack of interest of Czech lawmakers. The Act No. 285/2002 – concerning a donation, removal and transplantation of the tissue and organs (Transplantation Act) – came into being on September 1, 2002. Since that time, physicians have referred to the contradictory provision of § 11, section 4 and also to the fact that this act is not seen as a contribution to a better clearance but rather as an increasing physicians’ uncertainty. Until now, lawmakers have not adjusted its wording, even the form of the international agreement, which would help us to solve this situation. There is no sufficient number of suitable organs and tissues for transplantations. In case of an organs removal from deceased foreigners, Czech Transplantation Centers are sued for law-breaking, although there are candidates for transplantation on a waiting list. It would be considered as an unlawful conduct even in those cases, when family ask for taking suitable organs from their deceased relatives, so that physicians are forced to reject their request. When patients wait for the surgical intervention and donor’s relatives agree with transplantation, medical facilities face the dilemma of following the law but at the expense of bioethics and human rights. This acting would be in a contradiction of the medical ethics and acts, such as the Constitution of Czech Republic and the Charter of Fundamental Rights and Basic Freedoms. In the context of the international law based on the Convention for the Protection of Human Rights and Dignity of the Human Being with regard to the Application of Biology and Medicine – Convention on Human Rights and Biomedicine, there would be an overlap of their principles which Czech Republic is obliged to follow from October 1, 2001. There is no doubt that physicians are not able to save each patient, but it is important to support people to be interested in medical and law issues. I presume that it would be appropriate to take action to change the Transplantation Act as soon as it is possible. From my point of view, there are two ways to solve this situation: to abandon the § 11, section 4 (perhaps the most acceptable), or to enter into the international treaty, which regulates this topic. Transplantology is a very promising field of medicine, but it is exploitable in many ways. Whether it is an issue of taking organs from deceased foreigner, or well-known “transplant tourism” and organ trade, it is necessary to have pillars in the legislative. A healthy person will not admit that this issue might be concerning him in any way. It is important to be aware that each of us can unexpectedly be in the role of a candidate or a donor. Abstrakt: Význam dnešního medicínského práva neustále stoupá, ale oblasti transplantologie není věnován dostatek pozornosti. Samotná nevědomost laické veřejnosti není tolik alarmující jako letitý nezájem a ignorace odborné veřejnosti našimi zákonodárci. Zákon č. 285/2002 Sb., o darování, odběrech a transplantacích tkání a orgánů a o změně některých zákonů nabyl, podle části osmé tohoto zákona, účinnosti dnem 1. září 2002. Od tohoto roku upozorňují lékaři, jak ústně tak i písemně, na velmi problematické ustanovení § 11 odst. 4, transplantačního zákona. Ani dnes, v roce 2011, však nedošlo k žádné změně v jeho znění, a to ani v podobě potenciálního řešení uzavřít mezinárodní smlouvu, které by alespoň z části mohlo přispět ke zlepšení situace. Vhodných orgánů k transplantacím není dostatek a na česká transplantační centra mohou být pak v případě odebrání orgánů od zemřelých cizinců podávány žaloby na porušení zákona, třebaže je v čekací listině několik urgentních čekatelů na transplantaci. O protizákonné jednání by se bohužel jednalo i v těch případech, kdy sama rodina zesnulého vznese dotaz, či požádá o možný odběr vhodných orgánů od svého zesnulého příbuzného, a tak jsou lékaři nuceni jejich přání odmítnout. Ve chvíli, kdy pak ve zdravotnickém zařízení čeká na složitý operační zákrok a záchranu života několik pacientů a lékařům se zároveň dostane svolení od příbuzných potenciálního dárce, dostávají se odborníci do situace, kdy by měli postupovat podle zákona, ovšem na úkor bioetiky a základních lidských práv a svobod. Takové počínání by bylo, dle mého názoru, nejen v rozporu s lékařskou etikou, ale zejména s nejvýše postavenými vnitrostátními zákony jako je Ústava České republiky a Listina základních práv a svobod. Na poli mezinárodního práva by se pak jednalo o přesah principů vyplývajících z Úmluvy na ochranu lidských práv a důstojnosti lidské bytosti v souvislosti s aplikací biologie a medicíny, tedy Úmluvy o lidských právech a biomedicíně, kterou je Česká republika od 1. října 2001 vázána. Ačkoliv je zcela nepochybné, že se transplantačním chirurgům vždy nepodaří zachránit život všem svým pacientům, je důležité, aby se lidé o medicínsko-právní problematiku začali, ve svém vlastním zájmu, více zajímat a nestaly se pouhým davem, jež slepě následuje některá ustanovení popírající etiku a základní lidská práva. Pro všechny tyto důvody se domnívám, že by bylo vhodné co nejdříve učinit kroky vedoucí ke změně transplantačního zákona. Na vybranou se zákonodárcům nabízejí dvě možná řešení, jak tuto kolizní situaci vyřešit. Prvním z nich, a dle mého názoru i vhodnějším, je zrušení ustanovení §11 odst. 4, o odběrech tkání a orgánů od mrtvých cizinců. Druhou možností by pak mohlo být uzavření mezinárodní smlouvy, která by speciálně danou problematiku upravovala. Transplantologie je velice perspektivním oborem, ale také citlivým a snadno zneužitelným v mnoha ohledech. Ať už se jedná o výše zmiňovanou problematiku odběru od mrtvých cizích státních příslušníků, nebo o velmi rozšířenou transplantační turistiku a obchodování s orgány, je nutné učinit mnohé změny a zabezpečení v legislativě. Zdravý člověk si jistě nepřipouští, že by se právě jeho mohla tato problematika jakkoliv dotknout. Je však nutné si uvědomit, že v takovýchto chvílích se nejedná pouze o něj samotného, a to ať už se vyskytne v roli čekatele, nebo případného dárce.
Biomedicínsky výskum z pohľadu ochrany práv pôvodcov novej metódy
Discovering of new possibilities of treatment and diagnostics of people is one of the characteristics of medicine as a science. Biomedical research in various forms accompanies mankind since time immemorial. The effort to discover „the new“ led in the past, apart from positive results, also to misusing of people in nonsensical experiments. This experience resulted in adopting a number of legal regulations determining limits of biomedical research, good practice and most of all protection of rights for research participants. A research activity is not only connected with issues relating to conditions of its implementation, but also to issues relating to protection of its results. Apart from the patent protection of new drugs and medical aids, it is also necessary to consider protection of new diagnostic and therapeutic methods. As the result of the research does not have to be only a drug, or a medical aid, but also a patient treatment procedure. The Act no. 576/2004 Coll. on Medical Care binds the project researcher to make it possible for the expert public to access results (hence the new method) of his/her work. Past legislation in Slovakia and the Czech Republic used to recognize copyright for originators of new methods. This legislation was cancelled without its replacement. Based upon the research characteristics, the rights for originators of a new method could be subordinated under rights similar to industrial rights. The current legal order of Slovakia does not sufficiently protect the rights for originators of new methods, which result from biomedical research. Objavovanie nových možností liečby a diagnostiky ľudí je jednou z charakteristík medicíny ako vedy. Biomedicínsky výskum v rôznych podobách sprevádza ľudstvo od nepamäti. Snaha objavovať „nové“ v minulosti viedla okrem pozitívnych výsledkom aj k zneužívaniu ľudí pri nezmyselných pokusoch. Táto skúsenosť vyústila do prijatia množstva právnych predpisov stanovujúcich mantinely biomedicínskeho výskum, správnu prax a predovšetkým ochranu práv účastníkov výskumu. S výskumnou činnosťou nie sú spojené iba otázky zabezpečenia podmienok jeho realizovania, ale aj otázky ochrany jeho výsledkov. Okrem patentovej ochrany nových liekov a zdravotníckych pomôcok prichádza do úvahy aj ochrana nových diagnostických a terapeutických metód. Výsledkom výskumu totiž nemusí byť iba liek, či zdravotnícka pomôcka, ale aj postup pri liečbe pacienta. Zákon č. 576/2004 Z.z. o zdravotnej starostlivosti zaväzuje riešiteľa výskumného projektu, aby výsledky svojej práce (ergo novú metódu) sprístupnil odbornej verejnosti. V minulosti bola na Slovensku a v Českej republike právna úprava ktorá priznávala práva z autorstva pre pôvodcov nových metód. Táto úprava bola zrušená bez jej náhrady. Práva pôvodcu novej metódy by sme na základe charakteristík výskumu mohli podradiť pod práva obdobné priemyselným právam. V súčasnosti právny poriadok Slovenska dostatočne nechráni práva pôvodcov nových metód, ktoré sú výsledkom biomedicínskeho výskumu.
Informovaný souhlas jako vyjádření autonomie vůle nebo reflexe paternalistického vztahu?
Východiskem tohoto článku je prozkoumání současných etických principů v oblasti zdravotnictví, na kterých je položen koncept informovaného souhlasu, zejména koncept autonomie vůle člověka a položení si otázky, zda tato východiska jsou morálně relevantní či nikoliv. Tato úvaha nemá přinést definitivní odpověď na položené otázky, nicméně má relativizovat současné výhradní zaměření na standardní princip respektu k autonomii (tak jak je zejména kodifikován v právních normativních systémech, a to nejen v české právní úpravě, ale i v mezinárodních dokumentech). Do určité míry je totiž chápání informovaného souhlasu jako úkonu svobodné bytosti na základě komplexně a neutrálně podávaných informací od nezaujaté, nestranné osoby lékaře pouhopouhým nenaplnitelným ideálem a ve své podstatě i novodobým mýtem. Znovu se proto navrací otázka, zda přirozenoprávně chápaný princip autonomie vůle je adekvátním a jediným správným řešením, pokud se například dostane do rozporu s utilitaristickým principem užitku, a zda paternalistický přístup, tak jak byl nastolen v minulých stoletích, více neodrážel realitu běžného dne a zda navíc nebyl ospravedlnitelnější. Cílem této stati je pokusit se načrtnout i jiné možné alternativní pohledy a analyzovat postavení pacienta a lékaře a jejich vzájemného stavu. Zejména se zaměřuje na klíčovou analýzu těla nemocného v jeho dvouprvkové roli subjektu a objektu, vnímajícího a vnímaného. Zohledněn je fakt, že pacient se nachází v situaci, která je mezní a do jisté míry existenciální, ve které jsou možnosti jeho Já jako subjektu omezovány vnější skutečností – nemocí a bolestí, přičemž právě bolest je chápána jako souhrn zcela izolovaných, emocionálních zkušeností, které nemohou být předány jinému, nemohou tedy být intersubjektivní. V bolesti je člověk vždy osamocen. Z tohoto hlediska přichází pacient k lékaři jako strana, která je ve slabším postavení a hledající pomoc, oproštění od svého strádání. Proto ovšem může být snazším způsobem zmanipulována, podrobena a uchopena vůlí druhého. Proto lékař musí dbát, aby k této situaci nedocházelo, a aby pacienta pouze nezkoumal, tj. nečinil z něj pouhopouhý předmět zkoumání, objekt, ale aby účinně reflektoval taktéž na pacientovo subjektivní Já. Je nepopiratelným, empiricky prokazatelným faktem, že se medicína stává čím dál tím více odcizenou vědou, kdy pacient a lékař ztrácejí důvěrný vztah mezi sebou. I proto je v postmoderní době materializování a „zpředmětňování“ pacienta nebezpečně se opakujícím jevem, který je třeba eliminovat. Na základě toho pak považuje autor článku informovaný souhlas spíše než za výraz svobody a autonomie vůle, která může být čistě iluzorní, za postmoderní rituál vzájemnosti, za uznání individuality existence pacienta a jeho bytí jako subjektu, nikoliv pouhopouhé neindividualizované materie. Abstract The starting point of this article is exploration of current ethical principles in the area of health services, upon which the conception of informed consent is based, especially the conception of autonomy of human will, as well as asking a question, whether these origins are morally relevant, or not. This reflection is not supposed to bring a definite answer to the asked questions, however it ought to make relative the current exclusive focus on a standard principle of respect to autonomy (especially as codified by legal normative systems, not only in the Czech legislation, but also in international documents). As to a certain extent the understating of informed consent as an act of a free being on the basis of comprehensive and neutral information given by an unbiased, objective person - physician, remains a pure and simple unfulfilled ideal and in its nature becomes a modern myth. Therefore, once more we face the question whether the principle of autonomy of will understood from the natural law perspective is adequate and the only correct solution, if it gets in conflict with the utilitarian principle of utility, and whether the paternalistic approach, as introduced in past centuries, did not reflect more the every day reality and moreover, if it was not more justifiable. This essay attempts to outline also other possible alternative points of view and analyze standing of a patient and a physician, as well as their mutual status. Specifically, it concentrates on a key analysis of the patient’s body in its binary role of both subject and object, the one who perceives and is perceived. It also considers the fact that a patient finds himself/herself in an extreme and to a certain extent existential situation, in which the possibilities of his/her Self as a subject are limited by an external fact - illness and pain, while it is the pain, which is understood as a sum of entirely isolated emotional experiences, which cannot be passed to another person, therefore cannot be intersubjective. Man is always alone in pain. From this point of view, a patient always comes to a physician as a party, who is in an inferior position and seeks help, deliverance from their suffering. Therefore, it is of course easier to be manipulated, subjected and grasped by the will of another. Therefore, a physician must make sure that such a situation does not occur and that he does not only explore a patient, i.e. make him/her a pure and simple object of exploration, but also effectively reflects the patient’s subjective Self. It is an undeniable, empirically provable fact, that medicine becomes more and more abstract science, when a patient and physician lose their intimate relationship between them. This is why the materializing and "objectivizing" of a patient in the postmodern era is a dangerously recurring phenomenon , which needs to be eliminated. Based upon this, an author of this article subsequently considers informed consent to be more like than an expression of freedom and autonomy of will, which can be purely illusory, a post-modernist ritual of mutuality, recognition of individuality of the patient’s existence and his/her being as a subject and not merely a non individualized matter.
Vážené čtenářky, vážení čtenáři, dostává se Vám do rukou úvodní číslo Časopisu zdravotnického práva a bioetiky, který vznikl jako další kmenový časopis Ústavu státu a práva Akademie věd ČR, v.v.i. Iniciativa k založení tohoto časopisu vzešla zejména od členů nově ustanoveného Kabinetu zdravotnického práva a bioetiky a je podporována napříč odbornou veřejností . Toto nově vznikající odborné periodikum bude vydáváno v elektronické podobě a jeho hlavním cílem je zaplnit mezeru, která vzniká v důsledku neochoty běžných právnických nakladatelství vydávat časopisy teoretického charakteru, protože se špatně prodávají. Proto by měl být v tomto periodiku poskytnut prostor zejména článkům teoretičtějšího charakteru, které využívají poznatků a metod etablovaných oborů - práva, filozofie a bioetiky. Ačkoliv oblast zdravotnického práva a bioetiky je ve světě rychle se rozvíjejícím oborem, je v ČR tento obor doposud zanedbáván. I když se v současnosti pomalu stává předmětem zájmu akademické obce (o čemž svědčí zavedení výuky medicínského práva na právnických i lékařských fakultách), dosud tomuto oboru cosi scházelo. Jak víme, klíčem k serioznímu akademickému výzkumu v oblasti humanitních věd je možnost prezentace, diskuse a konfrontace názorů, a právě takové médium, skrze které by bylo umožněno prezentovat výsledky své výzkumné činnosti, akademická obec doposud postrádala. Doufáme, že to bude právě Časopis zdravotnického práva a bioetiky, který absenci možnosti prezentace výsledků výzkumu překoná a poskytne plnohodnotnou platformu pro eticko-právní úvahy o lidském zdraví a vztahu lékaře a pacienta. Ústav státu a práva Akademie věd ČR, v.v.i. tak zahájením vydávání časopisu nejen rozšiřuje publikační prostor, který je pro zainteresované autory k dispozici, ale hlavně očekává, že se stane i místem, s nímž se spojí rozvoj celé této nově definované vědní disciplíny. Domníváme se, že periodikum, které symbolicky vzato držíte ve svých rukou, bude mít významný přínos pro pro vědeckou činnost v oblasti zdravotnického práva a bioetiky, ale rovněž překročí teoretický rámec a bude mít praktické dopady, neboť je zcela evidentní, že vyšší míra erudovaných zdrojů má pozitivní vliv na legislativu a judikaturu. Doufáme, že se nám zaměřením časopisu podaří překročit úzce právní zaměření a dojde k reflexi etické dimenze zdravotnické problematiky a časopis bude, jak se moderně říká, interdisciplinární. Toto periodikum má být vydáváno třikrát ročně a vzhledem k tomu, že číslovka tři bývá často přijímána jako symbolika štěstí, přejeme tomuto časopisu a jeho redakční radě, aby byl tento symbol naplněn, a aby tak časopis dosáhl cílů, které si před sebe vytyčil. JUDr. Jan Bárta, CSc. , ředitel ÚSP AV ČR, v.v.i. JUDr. Tomáš Doležal, Ph.D., LL.M., Kabinet zdravotnického práva a bioetiky ÚSP AV ČR, v.v.i.
Abstract: The article The Human Embryo from a Bioethical Perspective devotes in detail to the contemporary bioethical discussion on the moral status of the human embryo. First, it rises an issue whether a human embryo is an individual being of a human kind since the moment of fertilization and it critically assesses some objections against individuality of the human embryo. Following that it focuses on criteria of personal identity and its relevance for bioethical discussion. It critically deals with the so called constitutionalism. Metaphysical reflection is concluded by a defense of animalism. The last part of the article evaluates ethical relativism, utilitarianism and brings in an outline of an ethical theory of John M. Finnis. The conclusion of the work consists of the thesis that the human embryo is a human being since the moment of its creation, abounding in inherent, inalienable human rights. Abstrakt: Článek Lidské embryo v perspektivě bioetiky se podrobně věnuje současné bioetické diskuzi o morálním statusu lidského embrya. Nejdříve si klade otázku, zda je lidské embryo od okamžiku oplození individuálním jedincem lidského druhu a kriticky hodnotí některé námitky proti individualitě lidského embrya. Poté se zaměřuje na problematiku kritérií personální identity a jejich relevanci pro bioetickou diskuzi. Kriticky se vyrovnává rovněž s tzv. konstitucionalizmem. Metafyzickou reflexi uzavírá obhajoba animalismu. V poslední části článku se hodnotí etický relativismus, utilitarismus a předkládá se nárys etické teorie Johna M. Finnise. Závěr práce tvoří teze, že lidské embryo je od okamžiku svého vzniku lidskou osobou obdařenou inherentními, nezcizitelnými lidskými právy.
Recenze publikace Lidské embryo ve světle bioetiky
Ondřej Lehký: Černý David a kolektiv, Lidské embryo ve světle bioetiky, Wolters Kluwer, a.s, společně s vysokou školou CEVRO Institut, Praha 2011,192 s.
Etika v lékařském výzkumu za účasti lidských subjektů z pohledu lékařského a filozofického
Abstract: A solution of the article (called „Ethics in the medical research with a present of human subjects from the point of view of medical and philosophical“) is to show some chosen aspects which relate crosswise to ethics in medical search. They are: Hippocratus oath as a deontological codex, a definition lege artis, bioethics and forming a structure of a relation between the doctor and the patient. Health (medical) ethics is considered for a normative ethics. Its normativing comes out from settled rules and instructions which are inseparably connected with an application of inside morality in the area of medicine. Normative ethics tries to find adequate answers for questions – What is good? What´s bad? What are moral ideals and values of everything. What is right and human? What norms are closely connected with some feelings of duty, responsibility, accurancy, incorrectness, inclination, esteem, regret…? Generaly speaking, the whole ethics (not only health/medical ethics) stands and falls down on the principle, that there is a great need in the connection to other person to do only what is good (optimal, necessary) and delay what is bad (unoptimal, unnecessary). The doctor´s ethics, but ethics of other health service assistants, comes out from a relationship „Me“ and „the other.“ It is so called relationship of a helping man and a suffearing one. The doctor takes care of an ill person, tries to ofer (if it is possible) the best solution of his/her situation. A great attention deserves the doctor´s moral obligation, to act with a patient as a man who is in a difficult life situation. Except of this, the doctor is obliged to respect principles that correspond patient´s health disease. Realization of the disease is quite large problem of the patients. The emphasis of delicacy and complexity of doctor´s and patient´s respects are the aim of the article. The doctor and the patient are the main subjects who stand in the centre of view of health (medical) ethics. The patient, as a subject of a medical search, always and at any circumstances distributes himself or herself. The doctor is admittedly determining element of his/her disease, tries to make an ill patient to self – filling of the basic cure rules, but first of all it is the patient who primarily decides about his/her health. The doctors have a large privilege – and that is – to help people. The patients should believe the doctors and they should turn to them in their health problems. Abstrakt: Východiskem článku (s názvem „Etika v lékařském výzkumu za účasti lidských subjektů z pohledu lékařského a filozofického“) je poukázat na vybrané aspekty, které se napříč vztahují k etice v lékařském výzkumu. Jsou to: Hippokratova přísaha jako deontologický kodex, definice lege artis, bioetika a strukturování vztahu lékaře a pacienta. Zdravotnická (lékařská) etika je považována za normativní etiku. Její normativnost vychází z pevných zásad a instrukcí, které jsou nerozlučně spojeny s aplikací vnitřní mravnosti v oblasti medicíny. Normativní etika se neustále snaží nalézat vhodné odpovědi na otázky – Co je dobré? Co je zlé? Jaké jsou mravní ideály a hodnoty všeho správného a humánního? Jaké normy jsou úzce spojeny s pocity povinnosti, odpovědnosti, správnosti, nesprávnosti, náklonnosti, úcty, lítosti…? Obecně se dá říci, že celá etika (nejenom zdravotnická/lékařská etika) stojí a padá na zásadě, že je potřeba ve vztahu k druhému člověku konat jen to, co je dobré (optimální, žádoucí), a zdržet se toho, co je zlé (neoptimální, nežádoucí). Etika lékaře, ale i dalších zdravotnických pracovníků, vychází ze vztahu „Já“ a ten „druhý.“ Jedná se o vztah mezi člověkem pomáhajícím a člověkem trpícím. Lékař o nemocného člověka pečuje, snaží se mu nabídnout (pokud je to možné) co nejlepší řešení jeho situace. Velkou pozornost zasluhuje i lékařův morální závazek jednat s pacientem jako s člověkem, který se ocitl v obtížné životní situaci. Kromě toho lékaře morálně zavazuje i to, že musí plně respektovat zásady, které odpovídají povaze pacientova onemocnění. Uvědomění si nemoci bývá u pacientů dosti velkým problémem. Cílem článku je zvýraznění křehkosti a komplikovanosti vztahu mezi lékařem a pacientem. Lékař a pacient jsou hlavními subjekty, které jsou středem pozornosti zdravotnické (lékařské) etiky. Pacient jako subjekt lékařského výzkumu vždy a za všech okolností rozvrhuje sám sebe. Lékař je sice rozhodujícím činitelem v ekvivalenčním vztahu, působí na nemocného, snaží se nemocnému vysvětlit závažnost jeho onemocnění, pokouší se nemocného přimět k samovolnému plnění základních léčebných pravidel, ale je to především pacient, který primárně rozhoduje o svém zdraví. Lékaři mají jedno obrovské privilegium – a to takové, že se snaží pomáhat lidem. Pacienti by měli lékařům důvěřovat a měli by se na ně jako na odborníky obracet ve svých zdravotních nesnázích.
Povinnost mlčenlivosti zdravotnických pracovníků vs. orgány činné v trestním řízení
Abstract: An obligation to maintain secrecy is one of the basic professional duties associated with the work of health workers. It's very specific institute of patient privacy, especially necessary because during the provision of health care more than in other areas of human activity information of very intimate sites of human life are gathered by a primary (data collected from the diagnosis and treatment activity) and secondary (data obtained from the patient or his relatives) ways. However, there are many legally relevant reasons that give rise to legally break this obligation and to tell information obtained in providing health care. Justified reasons are always based on measuring the values behind the duty of confidentiality, and the values behind the need or necessity to break this obligation. A specific area of this conflict of values is disclosure of protected data to criminal law enforcement authorities. Besides the main reason that allows the health professional to provide requested information to the police, prosecutors and criminal judges, which is the consent of the patient the Czech law knows a number of other reasons, though often very narrowly focused, arising from different legal regulations. This text does not focus solely on the grounds where the healthcare worker is entitled to communicate information protected by the law, but also points to situations where do not, though one of the institutions of law enforcement requires it. These passages have been formulated based on the author's experience and knowledge by the interaction of medical institutions or medical personnel with criminal law enforcement authorities. Finally, it is then pointed to the sanctions that threaten health professionals, if they succumb to pressure from criminal law enforcement authorities and communicate the information illegally. Abstrakt: Povinnost mlčenlivosti je jedna ze základních profesních povinností spojených s prací zdravotnických pracovníků. Je to zcela konkrétní institut na ochranu soukromí pacientů, nutný zejména proto, že při poskytování zdravotní péče více než v jiných oblastech lidské činnosti dochází k primárnímu (údaje zjištěné při diagnostice či léčbě) i sekundárnímu (údaje získané od pacienta či jeho blízkých) získávání informací o velmi intimních stránkách lidského života. Nicméně existuje řada právně relevantních důvodů, které zakládají možnost oprávněně porušit tuto povinnost a informace získané při poskytování zdravotní péče sdělit. Oprávněné důvody jsou vždy založeny na poměřování hodnot, které stojí za povinností mlčenlivosti, a hodnot, které stojí za potřebou či nutností tuto povinnost porušit. Specifickou oblastí střetu těchto hodnot je sdělování údajů chráněných povinností mlčenlivosti orgánům činným v trestním řízení. Vedle hlavního důvodu, který umožňuje zdravotnickému pracovníkovi poskytnout vyžádanou informaci policisty, státními zástupci či trestními soudci, kterým je souhlas samotného pacienta, o jehož údaje se jedná, zná český právní řád množství jiných důvodů, byť často velmi úzce zaměřených, které vyplývají z různých právních předpisů. Tento text se nezaměřuje pouze na uvedení důvodů, kdy zdravotnický pracovník je oprávněn podle práva chráněné informace sdělit, ale také upozorňuje na situace, kdy tak naopak učinit nesmí, přestože to po něm některý z orgánů činných v trestním řízení vyžaduje. Tyto pasáže byly formulovány na základě vlastních zkušeností a poznatků autora ze styku zdravotnických zařízení či zdravotnických pracovníků s orgány činnými v trestním řízení. Závěrem je pak poukázáno na sankce, které hrozí zdravotnickému pracovníkovi, pokud podlehne tlaku ze strany orgánů činných v trestním řízení a požadované informace neoprávněně sdělí.
Finanční satisfakce v případě zásahu do osobnostního práva na fyzickou integritu
Abstract: The purpose of this essay is to introduce a philosophical foundation into the ideas relating to financial satisfaction in the case of interference with personal rights, especially with respect to those of the interferences, which have a form of interferences with a physical integrity of a man. The article raises several questions, to which it wants to find answers, or merely outline potential considerations, which should be dealt with by both judges, as well as legislators during interpretation and development of legal rules regulating protection of personal rights and prospective financial satisfaction. The authors are partly concerned with a historical perspective, partly with the comparison of individual regulations in the Czech legal order and furthermore with the comparison of foreign regulations, of course, with respect to recent legal literature and judicial decisions. From this point of view the issue of a statutory bar on pecuniary claims resulting from personal rights is still up to date. A whole number of opinions was expressed as to this issue, however to a certain extent they mostly come only from practical standpoints, not from the broad philosophically and legally justified opinion. The work indicates contemporary trends in judicature, but at the same time it tries to point out also theological aspects, which must be considered, when understanding the statutory bar in the area of assertion of claims to financial satisfaction. The last issue, which also touches the last regulation in broader aspects, is the question of comparison of assertion of claims pursuant to Section 444 and Section 13 (2), or the question of damage to health and immaterial damage. In the conclusion, especially individual systematic deficiencies should be emphasized, as well as considerations, in what direction the designed law should proceed. Abstrakt: Účelem tohoto eseje je nastolení filosofického základu do myšlenek týkajících se finanční satisfakce v případě zásahu do osobnostních práv, a to zejména s ohledem na ty ze zásahů, které mají podobu zásahů do fyzické integrity člověka. Článek si před sebe klade několik otázek, na které chce nalézt odpovědi, případně pouze načrtnout možné úvahy, kterými by se měl soudci, ale i zákonodárci při interpretaci a tvorbě právních norem regulujících ochranu osobnosti a případnou finanční satisfakci zabývat. Autoři se zabývají jednak historickou rovinou a komparací jednotlivých úprav v českém právním řádu a dále komparací se zahraničními úpravami, samozřejmě s ohledem na recentní právní literaturu i judikaturní závěry. Stále aktuální z tohoto hlediska se jeví i otázka promlčitelnosti peněžitých nároků plynoucích z osobnostních práv. K této otázce byla již vyřčena řada názorů, nicméně do jisté míry většinou vycházejí pouze z praktických hledisek, nikoliv z širšího filosoficky-právního odůvodněného názoru. Práce poukazuje na současný trend v judikatuře, ale zároveň se snaží poukázat i na teleologické aspekty, které je nutné při chápání institutu promlčení v oblasti uplatnění nároků finanční satisfakce vzít v úvahu. Poslední problémem, který se v širokých aspektech dotýká i nové úpravy, je otázka srovnání uplatnění nároků podle § 444 a § 13 odst. 2, resp. otázka po srovnání otázka škody na zdraví a imateriální újmy. Závěrem by pak měly být zejména zdůrazněny jednotlivé systematické nedostatky a úvahy, jakým směrem by se de lege ferenda měla česká legislativa v této oblasti pohybovat.
Kompenzační schémata v případě dpovědnosti zdravotnických pracovníků za chybně provedený lékařský zákrok - Lze nalézt inspirativní právní transplantát?
In the article the author deals with issues of the so called "legal transplants". When defining this notion, he comes from the fact that this concerns utilization of a legal rule, or a system of law in a country different, from where the rule was originally used. Legal transplantation is therefore based on a theory of diffusion, or a theory of aculturation and comes from the fact that a majority of alterations in legal orders is based upon a principle of borrowing a certain rule a its subsequent use and adaptation. Following that the author refers to inspirational natures of certain transplants and specifically documents usability of legal transplants with respect to possibilities of utilization of the so-called “No fault compensation schemes”, i.e. systems of compensation based upon an objective principle, in case of compensation for physical injuries occurred during provision of medical care and also in other systems than where they usually function. Subsequently the author deals with comparing compensation systems for compensation of physical injuries occurred during provision of medical care and especially devotes to the "No-fault compensation" system, which is used in New Zealand. In conclusion he performs an analysis of possible NFCS transplantation into the legal order of the Czech Republic and at the same time he draws to a conclusion that there is no time yet in the Czech Republic for such a vast change, which would consist in transplantation of "No-fault compensation" system similar to the New Zealand system. In spite of this it is obvious that certain modifications of the current compensation scheme will be necessary, in order to consider all specific accountabilities of medical workers for erroneously performed treatment. Autor se v článku zabývá problematikou tzv. „právních transplantátů“. Při definici tohoto pojmu pak vychází z toho, že se jedná o využití právního pravidla či systému práva v jiné zemi, než kde bylo pravidlo původně použito. Právní transplantace je tedy založena na teorii difuze nebo teorii akulturace a vychází z toho, že většina změn v právních řádech je založena na principu vypůjčení si určitého pravidla a jeho následného užití a přizpůsobení. Následně autor poukazuje na inspirativnost některých transplantátů a v konkrétním případě dokládá využitelnost právních transplantátů na možnosti využití tzv. „No-fault compansation schemes“, tj. systémů kompenzace založených na objektivním principu, u náhrad škod na zdraví vzniklých při poskytování zdravotní péče i v jiných systémech než kde běžně fungují. Autor se následně zabývá komparací kompenzačních systémů u náhrad škod na zdraví vzniklých při poskytování zdravotní péče a věnuje se zejména „No-fault compansation“ systému, který je užíván na Novém Zélandu. Na závěr je provedena analýza možnnosti transplantace NFCS do právního řádu České republiky s tím, že autor zde dospívá k závěru, že v České republice dosud nenazrál čas na tak rozsáhlou změnu jakou by byla transplantace „No-fault compensation“systému obdobného systému novozélandskému. Přesto je zřejmé, že určité modifikace stávajícího kompenzačního schématu bude nutné, aby došlo ke zohlednění veškerých specifik odpovědnosti zdravotnických pracovníků za chybně provedený lékařský zákrok.
Je účast na vědeckém výzkumu naší morální povinností?
The basic rule of scientific research is its implementation on the basis of freely expressed autonomy of will, while in practice this is usually expressed by the patient’s informed consent. In the states that are parties to the Biomedicine Treaty, this consent must be given expressly, specifically and is to be documented. This principle of freedom of will is generally accepted and represents a starting point for current bioethical and legal standards. The article deals with an issue, whether this starting point is the only relevant and acceptable starting point. In accordance with some minority opinions, especially from the English scientific literature it asks the following questions: Should not there be a legal obligation laid down as to participation in scientific research? Isn’t that our moral duty to support scientific research in medicine, or as the case may be to participate in it to a certain extent? At the first sight this issue seems to be irrelevant - after unfortunate historical experience in the German Nazi regime, but also in democratic regimes, the patient’s welfare is superior to the interest of science and society. With regard to a benefit of scientific research for society, there are however also alternatives to the aforementioned maximum, so that progress in the developments of medicine is ensured, provided that the risk is insignificant and its benefit for the society is big. Is it possible to consider such a maximum on a legislative level? Does the moral view make it permissible to limit freedom for the benefit of social benefit. If the answer is an unambiguous "no", then of course there is a parallel to inoculation, which is expressly set forth by law. The article offers possible alternatives for ensuring establishment of a legal obligation to participate in the scientific research, however at the same time it also gives a warning as to drawbacks of these solutions. Last but not least, there is an issue of the man’s moral duty and his/her participation in research. It is true, that in the post modern world of moral pluralism it is quite difficult to face a question on what we understand under the term moral duty. However from certain points of view this duty seems to be morally justified. The author’s aim was actually not to find an unambiguous solution, but to a certain extent make relative the so far unilaterally accepted consensus and provide possible other alternative insights into discussion. Základním pravidlem vědeckého výzkumu je jeho provádění na základě svobodně vyjádřené autonomie vůle, což bývá v praxi vyjadřováno informovaným souhlasem pacienta. Ve smluvních státech Úmluvy o biomedicíně tento souhlas musí být dán výslovně, konkrétně a má být zdokumentován. Tento princip svobody vůle je všeobecně akceptován a je východiskem pro současné bioetické i právní normy. Článek se zabývá otázkou, zda je toto východisko jediným relevantním a akceptovatelným východiskem. V souladu s některými menšinovými názory zejména v anglické vědecké literatuře se táže: Neměla by být do jisté míry ukotvena právní povinnost účastnit se na vědeckém výzkumu? Nemní naší morální povinností podporovat vědecký výzkum v medicíně, případně se na něm do určité míry podílet? Na první pohled se zdá tato otázka irelevantní – po neblahých historických zkušenostech v německém nacistickém režimu, ale i v v demokratických režimech, je blaho pacienta nadřazeno před zájmem vědy a společnosti. Vzhledem k prospěšnosti vědeckého výzkumu pro společnost však se nabízí i alternativy k výše uvedené maximě tak, aby byl zajištěn posun ve vývoji medicíny, pokud je riziko nepatrné a jeho prospěch pro společnost velký. Je možné uvažovat o takovéto maximě v rovině legislativní? Jakým způsobem by šla upravit do normativního textu? Je z mravního hlediska vůbec přípustné omezit svobodu ve prospěch společenského prospěchu. Pokud je odpovědí jednoznačné ne, pak se ovšem nabízí paralela s povinností očkování, která je výslovně ukotvena zákonem. Článek nabízí možné alternativy zajištění ukotvení právní povinnosti účastnit se na vědeckém výzkumu, zároveň však upozorňuje na nedostatky těchto řešení. V neposlední řadě je pak tématem otázka morální povinnosti člověka a jeho účasti na výzkumu. V postmoderním světě morálního pluralismu je ovšem dosti složité čelit otázce, co je možné rozumět morální povinností. Z určitých hledisek se však tato povinnost jeví jako morálně opodstatněná. Cílem, který autor sledoval, nebylo ani tak nalézt jednoznačné řešení, ale dosud jednomyslně přijímaný konsensus do určité míry zrelativizovat a poskytnout možné další alternativní náhledy do diskuse.
Asistovaná reprodukcia v slovenskom právnom poriadku
In the submitted article the author compares progress in the area of reproductive medicine in the last 30 years with the status of legislation on assisted reproduction in the Slovak Republic. In the first part she provides details on techniques that are currently available for treatment of infertility (artificial insemination, in vitro fertilization and embryo transfer) and documents its application at the assisted reproduction clinics in Slovakia. In comparison with the established practice she elucidates provisions of the SSR Ministry of Health Measure no. 24/1983 of the Ministry of Health Bulletin on conditions for artificial fertilization, which recognizes only one of the assisted reproduction methods and determines conditions, which must be met by applicants for the treatment. In accordance with the legislation obsolete terminology, the author turns to sources of possible definitions, while she inevitably encounters the legal status problem/the degree of legal protection of embryos, which are handled with during assisted reproduction related treatment. In the other part she contemplates discrepancy in conditions, which are determined for performance of the assisted reproduction by the Ministry of Health Measure, their observation and relevance for the medical practice. Following that she pays heed to general legislation on informed consent and donation of cells in the Health Care Act and determining of parental rights, which closely relate to the performance of assisted reproduction. In conclusion of this part she defines areas, which require more elaborate regulation and formulates issues, which are not settled by the Slovak legal order at all. As a solution, the author submits two possible approaches to regulate assisted reproduction, which could be assumed by the law-maker, – a paternalistic, or liberal approach. Autorka v predkladanom článku porovnáva pokrok v oblasti reprodukčnej medicíny za posledných 30 rokov so stavom právnej úpravy asistovanej reprodukcie v Slovenskej republike. V prvej časti približuje techniky, ktoré sú v súčasnosti dostupné pri liečbe neplodnosti (artificiálna inseminácia, in vitro fertilizácia a embryotranfer) a dokumentuje ich aplikáciu na klinikách asistovanej reprodukcie na Slovensku. V porovnaní so zavedenou praxou približuje ustanovenia stále platného Opatrenia Ministerstva zdravotníctva SSR č. 24/1983 Vestníka MZ Úprava o podmienkach pre umelé oplodnenie, ktoré pozná len jednu z metód asistovanej reprodukcie a stanovuje podmienky, ktoré musia žiadatelia o zákrok splniť. Autorka sa v súlade s terminologickou zastaralosťou právnej úpravy obracia k zdrojom možných definícií, pričom nevyhnutne naráža na problém právneho statusu/miery právnej ochrany embryí, s ktorými sa pri úkonoch spojených s asistovanou reprodukciou manipuluje. V ďalšej časti sa zamýšľa nad diskrepanciou medzi podmienkami, ktoré pre výkon asistovanej reprodukcie stanovuje opatrenie Ministerstva zdravotníctva, ich dodržiavaním a aktuálnosťou pre medicínsku prax. Napokon venuje pozornosť všeobecnej právnej úprave informovaného súhlasu a darcovstva buniek v zákone o zdravotnej starostlivosti a určovaniu rodičovských práv, ktoré s výkonom asistovanej reprodukcie úzko súvisia. V závere tejto časti vytyčuje oblasti, ktoré si vyžadujú prepracovanejšiu reguláciu a formuluje otázky, ktoré slovenský právny poriadok neupravuje vôbec. Ako riešenie autorka predkladá dva možné prístupy ktoré by k regulácii asistovanej reprodukcie zákonodarca mohol zaujať - paternalistický alebo liberálny prístup.
Přehled celosvětových témat v oblasti klinického hodnocení
In the last decade the area of clinical evaluation was exposed to a significant pressure of new and frequently ground-braking, scientific inventions in the area of medicine, biology, chemistry, physics and information technologies. Codes of ethics, principles and procedures relating to the clinical evaluation should be also developing in the same pace as the science develops. In spite of the fact that numerous codes of ethics and directives relating to the clinical research came into existence in various parts of the world , we still encounter controversial topics that still wait for their resolution. The very significant global topics include: insufficient acquaintance of a patient participating in a clinical evaluation, conflict of interests, availability of treatment after completion of a clinical evaluation, fradulous behavior, fate of the good clinical practice directive, different interpretation of valid legislation of the European Union and other topics. Oblast klinického hodnocení byla v posledních desetiletích vystavena nemalému tlaku nových, často velmi zlomových, vědeckých objevů z oblastí medicíny, biologie, chemie, fyziky a informačních technologií. Stejným tempem, jakým se vyvíjí věda, by se měly vyvíjet i etické kodexy, principy a postupy vztahující se ke klinickému hodnocení. I přes to, že v průběhu 20. a 21. století vznikl v různých částech světa nespočet etických kodexů a směrnic vztahujících se ke klinickému výzkumu, stále nacházíme sporná témata, která na řešení teprve čekají. Velmi klíčová celosvětová témata jsou: nedostatečná informovanost pacienta účastnícího se klinického hodnocení, střet zájmů, dostupnost léčby po ukončení klinického hodnocení, podvodná jednání, osud Směrnice správné klinické praxe, rozdílná interpretace platné legislativy Evropské unie a další.
Okamžikem smrti pacienta dochází k částečné změně právní situace, pokud se jedná o to, které osoby a za jakých podmínek jsou oprávněny získat informace vedené zdravotnickým zařízením ve zdravotnické dokumentaci určitého pacienta. Cílem tohoto textu je zevrubná analýza a následně výklad relevantních právních předpisů, kterými jsou zejména zákon o péči o zdraví lidu a občanský zákoník. Účelem těchto kroků pak je zmapování osob oprávněných získat tyto informace a podmínek, za kterých se tak může stát. Podstatou řešeného problému jsou přetrvávající odlišné názory na povahu právní regulace, která vyplývá ze zákona o péči o zdraví lidu. U mnoha autorů přetrvává historický pohled – z doby před změnou společenských, politických a hospodářských poměrů v bývalém Československu na přelomu let 1989 a 1990, kdy byl zákon o péči o zdraví lidu považován za právní předpis obsahující právní regulaci řazenou do odvětví správního práva. Vzhledem k tomu, že se změnily jednak společenské okolnosti, jednak ústavní i obecně právní kontext této právní regulace, je dnes správné pohlížet na některé části zákona o péči o zdraví lidu mnohem spíše jako na zvláštní právní normy regulující uplatnění práva na ochranu osobnosti v specifickém prostředí právních vztahů ve zdravotnictví, zejména v souvislosti s poskytováním zdravotní péče. Autor se v rámci své analýzy vypořádal i s některými názory, které byly o tomto tématu v České republice publikovány, ať už ze strany představitelů České lékařské komory nebo Nejvyššího státního zastupitelství. Učinil tak přesto, že se jednalo o závěry podané bez bližší argumentace zdůvodňující, k čemu jejich autoři dospěli. Výsledkem autorovy analýzy pak je mimo jiné závěr o tom, že tvůrci právních předpisů vztahujících se ke sledovanému tématu si nepříliš dobře uvědomují některé skutečnosti. Předně vytvářejí určitou konkurenci obecné a zvláštní právní úpravy uplatnění osobnostních práv a nevěnují se jasnému vymezení jejich možného střetu tak, aby bylo zřejmé, které aspekty obecné právní úpravy jsou zvláštní právní úpravou vyloučeny a které nikoli. Vedle toho samotná zvláštní právní úprava v zákoně o péči o zdraví lidu postrádá potřebnou logickou a systematickou koherenci a tak někdy nakládá interpretovi příliš obtížný úkol, aby výsledkem jeho práce mohl být jasný a nesporný výklad. Závěrem pak autor zdůvodňuje, proč má za to, že úprava v zákoně o péči o zdraví lidu jako úprava zvláštní vylučuje současně aplikaci obecné právní úpravy v občanském zákoníku. Vedle toho se vypořádává s formulačně nepříliš šťastnými ustanovení zmíněné zvláštní právní úpravy a na základě toho vysvětluje, které osoby jsou oprávněny získat informace vedené zdravotnickým zařízením ve zdravotnické dokumentaci pacienta a za jakých podmínek. Abstract By the moment of death of a patient, there is a partial change of the legal situation, when it comes to what persons and under what conditions are authorized to obtain information maintained by the medical facility in the medical file of a particular patient. The objective of this text is a detailed analysis and subsequent interpretation of relevant legal regulations, these being specifically the Public Health Care Act and the Civil Code. The purpose of these steps is to map persons, who are entitled to obtain such information, as well as the terms under which this can happen. The essence of the problem being solved are persisting diverse opinions on the nature of legal regulation, which results from the Public Health Care Act. Many authors adopt a historical view - from the period before the change of social, political and economic conditions in the former Czechoslovakia at the turn of 1989 and 1990, when the Public Health Care Act was considered to be legislation falling within the area of Administrative Law. With regard to the fact that on the one hand social circumstances changed and on the other hand the constitutional and general legal context of this legislation changed, it is nowadays correct to look at some part of the Public Health Care Act, more like as at a special legal rule regulating application of law to the protection of personal rights in a specific environment of legal relations in health care, especially in connection with provision of health care. Within the framework of his analysis, the author even dealt with some opinions that were published on this topic in the Czech Republic, be it by the Czech Medical Chamber representatives, or the Attorney’s General office. He did it despite the fact that these conclusions were drawn without further argumentation explaining what their authors arrived at. The result of the author’s analysis is, apart from other things, that creators of legal regulations relating to the topic in question, are not too well aware of certain facts. First and foremost they create certain competition of the general and special legislation regulating application of personal rights and do not devote to clear definition of their prospective clash in such a way, so that it can be obvious, what aspects of general legislation are excluded by the special legislation and what are not. Moreover, the actual special legislation contained in the Public Health Care Act lacks the necessary logical and systematic coherence and sometimes it sets an overly difficult task for an interpreter, to have his work resulting in a clear and indisputable construction. In the conclusion the author provides reasons for why he holds that the regulation in the Public Health Care Act, as a special regulation, simultaneously excludes application of the general regulation in the Civil Code. Apart from this he deals with less skillfully formulated provisions of the said special legislation and on the basis of this he explains, what persons qualify to obtain information maintained by the medical facility in the patient’s medical files and records and under what conditions. By the moment of death of a patient, there is a partial change of the legal situation, when it comes to what persons and under what conditions are authorized to obtain information maintained by the medical facility in the medical file of a particular patient. The objective of this text is a detailed analysis and subsequent interpretation of relevant legal regulations, these being specifically the Public Health Care Act and the Civil Code. The purpose of these steps is to map persons, who are entitled to obtain such information, as well as the terms under which this can happen. The essence of the problem being solved are persisting diverse opinions on the nature of legal regulation, which results from the Public Health Care Act. Many authors adopt a historical view - from the period before the change of social, political and economic conditions in the former Czechoslovakia at the turn of 1989 and 1990, when the Public Health Care Act was considered to be legislation falling within the area of Administrative Law. With regard to the fact that on the one hand social circumstances changed and on the other hand the constitutional and general legal context of this legislation changed, it is nowadays correct to look at some part of the Public Health Care Act, more like as at a special legal rule regulating application of law to the protection of personal rights in a specific environment of legal relations in health care, especially in connection with provision of health care. Within the framework of his analysis, the author even dealt with some opinions that were published on this topic in the Czech Republic, be it by the Czech Medical Chamber representatives, or the Attorney’s General office. He did it despite the fact that these conclusions were drawn without further argumentation explaining what their authors arrived at. The result of the author’s analysis is, apart from other things, that creators of legal regulations relating to the topic in question, are not too well aware of certain facts. First and foremost they create certain competition of the general and special legislation regulating application of personal rights and do not devote to clear definition of their prospective clash in such a way, so that it can be obvious, what aspects of general legislation are excluded by the special legislation and what are not. Moreover, the actual special legislation contained in the Public Health Care Act lacks the necessary logical and systematic coherence and sometimes it sets an overly difficult task for an interpreter, to have his work resulting in a clear and indisputable construction. In the conclusion the author provides reasons for why he holds that the regulation in the Public Health Care Act, as a special regulation, simultaneously excludes application of the general regulation in the Civil Code. Apart from this he deals with less skillfully formulated provisions of the said special legislation and on the basis of this he explains, what persons qualify to obtain information maintained by the medical facility in the patient’s medical files and records and under what conditions.
Problematické aspekty vztahu lékaře a pacienta zejména s ohledem na institut tzv. informovaného souhlasu
Článek se snaží analyzovat problematické apekty moderního vztahu lékaře a pacienta. Autor konstatuje, že hippokratovský přístup k pacientovi byl v průběhu času modifikován a v současné době hledáme nové vymezení podstaných náležitostí tohoto vztahu. Zakladní otázkou je blaho nebo svoboda pacienta - Salus nebo voluntas aegroti? Čeští lékaři v řadě případů ještě potlačují vystrkující růžky autonomie pacienta a spíše se snaží dbát o jeho blaho (zdraví) než mu umožnit svobodné rozhodnutí, jak naložit se svým zdravím. Autor se snaží dovodit, že základním právním instrumentem k prosazení zájmů pacienta je institut tzv. poučení a souhlasu s poskytovanou zdravotní službou. Ačkoliv v současné době hovoříme o informovaném souhlasu jako o právním instrumentu, povinnost informovat pacienta o relevantních aspektech poskytované zdravotní služby je založena na filozoficko – etických základech a do právní roviny se promítá pouze zprostředkovaně. I přes zakotvení instituu informovaného souhlasu do právního řádu autor dochází k tomu, že tento instrument je nabouráván celou řadou skutečností a že tvrzení o svobodném rozhodnutí pacienta je pouhý mýtus. V článku jsou pak analyzovány faktory, které svobodu rozhodování pacienta výrazně modifikují a v zásadě směřují k jejímu potlačení a nové formě paternalismu, tzv. neopaternalismu. Autor je pak přesvědčen, že v některých situacích je pak tzv. pozitivní neopaternalismus akceptovatelný a dokonce vede k větší důvěře ve vztahu mezi pacientem a lékařem, a tedy i k celkovému zlepšení vztahu mezi pacientem a lékařem. Abstract The article attempts to analyze problematic aspects of a modern relationship between a physician and a patient. The author claims that the Hippocratic approach to a patient has been modified in the course of time and currently we are in search of a new definition of essential particulars of this relationship. A basic issue is the patient’s welfare, or freedom – Salus, or voluntas aegroti? In many cases Czech physicians still tend to suppress growing tendency of the patient’s autonomy and rather take care of his welfare (health) than allow him to make a free choice on how to dispose of his health. The author is trying to infer that the basic legal instrument for asserting the patient’s interests is the institute of the so called “advice and consent to the administered medical treatment. Although currently we talk about the informed consent as about a legal instrument, the obligation to inform a patient about relevant aspects of the provided medical service is based upon philosophical and ethical grounds and it is reflected in the legal level only indirectly. Despite the fact that the institute of informed consent has its basis in the legal order, the author arrives at a conclusion that this instrument is being impaired by the whole range of facts and that an allegation about free decision of a patient is only a myth. The article then analyzes the factors, which significantly modify the patient’s freedom to make decisions and in principle have a tendency to its suppression and a new form of paternalism, the so-called neo-paternalism. The author is then convinced that in certain situations the so called positive neo-paternalism is acceptable and it even leads to bigger trust in the relationship between a patient and physician and therefore it contributes to the overall improvement of the relationship between a patient and physician.
Prokazování příčinné souvislosti ve sporech o náhradu škody na zdraví způsobenou postupem lékaře non lege artis
Klíčovou otázkou úspěšného uplatnění nároku na náhradu škody (újmy) na zdraví způsobené pacientovi pochybením při léčbě (postupem lékaře non lege artis), je otázka prokázaní příčinné souvislosti mezi protiprávním jednáním lékaře (resp. zdravotnického zařízení) a vzniklou škodou (újmou) na zdraví. Česká právní teorie vychází ze skutečnosti, že příčinná souvislost je objektivní kategorie a zákonná úprava se jí podrobněji nezabývá. Příčinnou souvislost soud nevytváří, ale pouze zjišťuje její existenci. V praxi je však zejména u poškození zdraví velmi obtížné zjistit relevantní příčinu vývoje zdravotního stavu. Chování lidského organismu nemusí být zejména z pohledu dostupných vědeckých poznatků předvídatelné. Svoji roli ve vývoji zdravotního stavu pacienta mohou kromě zákroku lékaře sehrát skryté choroby, genetické dispozice a vrozené vady, či škodlivé vlivy okolního prostředí. Pacient se tak často dostává do důkazně složitých situací právě při prokazování příčinné souvislosti mezi zásahem do lidského organismu a následnou újmou na zdraví. Obtížnost prokazování se může ještě znásobit ve chvíli, kdy je z nedbalosti lékaře nedůsledně vedena zdravotní dokumentace a skutečný postup lékaře tak zůstává pouze předmětem spekulací. Za neobvyklé nelze považovat ani případy, kdy se v průběhu procesu ukáže, že zdravotní dokumentace zcela chybí. Prokazování příčinné souvislosti ve sporech o náhradu škody na zdraví má evidentně své specifické problémy a otázky, které bývají v rámci právní úpravy jednotlivých států řešeny obvykle prostřednictvím judikatury, která tak dotváří normativní systém daného státu podle konkrétních potřeb vycházejících z praxe. V tomto příspěvku se pak zaměřuji na přístup českých soudů k této specifické oblasti dokazování a analyzuji, jak se s touto problematikou vyrovnává judikatura německá, jejíž přístup považuji za velmi inspirativní. Abstract The key issue of successful assertion of a claim for compensation for damage (bodily injury) caused to a patient by misconduct during treatment (by the physician’s non lege artis procedure), is the issue of proving causal relationship between illegal behavior of a physician (or a medical facility) and the inflicted damage (bodily injury). The Czech legal theory stems from the fact that a causal relation is an objective category and legislation does not deal with it in more detail. A court does not create the causal relation, it only ascertains its existence. In practice, however, especially in case of bodily injury, it is quite difficult to ascertain a relevant cause of development of the health condition. Behavior of human organism does not have to be predictable especially from the perspective of scientific knowledge. Apart from the physician’s treatment there can also be hidden illnesses, genetic dispositions, as well as inborn defects, or harmful influences of ambient environment, which play their role in the patient’s health condition. A patient quite frequently gets into complex evidentiary situations, when proving causal relation between intervention into the human organism and the subsequent bodily injury. The difficulty of evidence can even multiply at the moment, when medical documents and records are maintained inconsistently by the physician’s negligence and the actual physician’s procedure remains to be merely a subject of speculation. Neither it can be considered unusual that in some cases, it turns out during the trial that medical documents and records are entirely missing. Proving of a causal relationship in disputes for compensation of damage to health has its obvious specific problems and issues, which are usually settled in the framework of legislation of individual states by means of judicial decisions, which complete regulatory system of the given state according to specific needs resulting from practice. In this contribution I focus on the approach of the Czech courts to this specific area of evidence proceedings and analyze in what way the German judicial decisions settle these issues, as I consider their approach quite inspiring.
Ústavnoprávne úskalia povinnosti výkonu lekárskej služby prvej pomoci v Slovenskej republike
V uvedenom článkom sa autor zamýšľa nad aktuálnym problémom legislatívy Slovenskej republiky, ktorý sa vyskytuje v oblasti poskytovania zdravotnej starostlivosti. Konkrétne ide o zákonné nastavenie modelu fungovania inštitútu lekárskej služby prvej pomoci, ktoré analyzuje z pohľadu ústavnej konformity. Najskôr sa zameriava na ustanovenie § 79 ods. 1 písm. v) zákona č. 578/2004 Z .z. o poskytovateľoch zdravotnej starostlivosti, zdravotníckych pracovníkoch, stavovských organizáciách v zdravotníctve a o zmene a doplnení niektorých zákonov. Týmto predpisom sa zakotvila povinnosť pre niektorých poskytovateľov zdravotnej starostlivosti (v špecializačnom odbore všeobecné lekárstvo, v špecializačnom odbore pediatria a poskytovateľov, ktorí poskytujú špecializovanú zubno-lekársku ambulantnú starostlivosť) vykonávať lekársku službu prvej pomoci podľa rozpisu určeného samosprávnym krajom v prospech poskytovateľa lekárskej služby prvej pomoci. Predovšetkým autor uvažuje nad otázkou, či je ústavne vyhovujúce, ak zákon núti jedného podnikateľa vykonávať službu pre iného podnikateľa, pričom mu neposkytne primerané prostriedky na kompenzáciu zásahov do jeho základných práv. Následne upriamuje svoju pozornosť na judikatúrou Ústavných súdov vytvorený prostriedok kontroly ústavnosti právnych predpisov – test proporcionality. Postupne, skrz všetky časti tohto testu (podmienka vhodnosti, podmienka potrebnosti a posudzovanie závažnosti) podrobuje predmetné ustanovenie detailnému skúmaniu. Zisteniami, ku ktorým sa dostáva zohľadnením faktických poznatkov objavujúcich sa v praxi, dospieva k záveru o nemožnosti akceptovania súčasnej právnej úpravy. Neudržateľnosť legislatívneho status quo vidí najmä v nemožnosti uprednostnenia jednej ústavne chránenej hodnoty, ktorá popiera iné základné právo, bez možnosti jeho vyváženia inými prostriedkami v týchto vzťahoch. Abstract In the published article, the author contemplates a current issue of the Slovak republic legislation, which can be found in the area of provision of health care. Particularly, this concerns a legal setup of a functioning model of the medical first aid concept, which he analyzes from the perspective of compliance with the Constitution. At first, he focuses on the provision of Section 79(1)(v) of the Act no. 578/2004 of the Collection of Laws on Healthcare Providers, Health Workers, Healthcare Professional Associations and on Amendment and Supplement to Certain Acts. This regulation laid down an obligation for certain health care providers (in the special field of general medicine, pediatrics and the providers, who provide special outpatient dental care) to perform medical first aid care according to a roster defined by a self-governing region in favor of the medical first aid provider. First and foremost, the author deals with an issue, whether it is in compliance with Constitution, if law forces one entrepreneur to provide service for another entrepreneur and at the same time it does not provide him with reasonable means to compensate for intrusions in his basic rights. Following that he focuses his attention on a measure to supervise constitutionality of legislation created by judicial decisions of Constitutional Courts – i.e. the proportionality test. He gradually subjects the said provision to a detailed analysis and takes it through all parts of this test (condition of suitability, condition of necessity and assessment of importance). By considering factual pieces of knowledge from practice he arrives at a conclusion that the current legislation cannot be accepted. He sees the indefensibility of the current legislative status quo in its impossibility to prefer one constitutionally protected value, which contradicts other basic right, without possibility of its balancing within these relations by other means.
Ochrana práv duševne chorých osôb pri nútenom poskytovaní zdravotnej starostlivosti
Právna úprava týkajúca sa poskytovania zdravotnej starostlivosti umožňuje v osobitných prípadoch jej poskytnutie aj bez informovaného súhlasu pacienta. Z pohľadu ochrany osobnostných práv fyzickej osoby je nevyhnutné, aby zákonodarcom prijatá hmotnoprávna a procesnoprávna úprava podmienok „nútenej“ zdravotnej starostlivosti vykazovala nielen ústavnoprávnu konformitu, ale aby rešpektovala aj ducha Dohovoru o ochrane ľudských práva (Rím, 1950). Najviac pertraktovaným dôvodom pre nútene poskytovanú zdravotnú starostlivosť je prítomnosť psychickej choroby pacienta, v dôsledku ktorej je pacient nebezpečný sebe alebo svojmu okoliu. Samotná existencia duševnej poruchy bez prítomnosti ďalších zákonom vyžadovaných symptómov neoprávňuje poskytovateľa zdravotnej starostlivosti fyzickú osobu zadržať a poskytnúť jej zdravotnú starostlivosť. Zákonnosť zadržania je determinovaná splnením nielen hmotnoprávnych znakov, ale rovnako dodržaním procesných podmienok detencie. V zahraničných právnych úpravách je ochrana spoločnosti pred osobami s psychickými chorobami zabezpečená nielen ich detenciou, ale aj špeciálnymi obmedzeniami, ktoré sú efektívne a nedosahujú takú intenzitu zásahu do osobnostných práv pacienta. Platná a účinná právna úprava detencie v Slovenskej republike v určitých bodoch vytvára priestor pre jej zneužitie v neprospech pacienta. Uvedené si vyžaduje, aby zákonodarca spresnil dôvody pre detenciu a predovšetkým aby činnosť poskytovateľa podriadil kontrole iného nezávislého subjektu, ktorý posúdi, či navrhovaná liečba v najlepšom záujme zadržaného pacienta. Abstract Legal regulation on provision of health care makes it possible in exceptional cases, to provide health care without the patient’s informed consent. From the perspective of protection of personal rights of a natural person it is necessary that the substantive law and procedural law legal regulation of terms and conditions relating to "forced" medical care not only complies with the Constitution, but also respects the spirit of the Convention for the protection of human rights (Rome, 1950). The most frequently mentioned reason for forcibly administered medical treatment is the presence of the patient’s mental illness, in consequence of which the patient is dangerous for himself, or his environment. The actual existence of mental illness without the presence of other statutory required symptoms does not authorize a provider of medical care to detain a natural person and provide him with medical treatment. Legality of detention is determined not only by compliance with substantive law elements, but also by observance of procedural terms of detention. In foreign legal regulations the protection of society against persons with mental illnesses is secured not only by their detention, but also through special restrictions, which are efficient and do not attain such intensity of encroachment upon the personal rights of a patient. The legislation in force and effect, which regulates detention in Slovak Republic, in certain respects creates space for its misuse to the detriment of a patient. The above mentioned requires the legislator to specify in more detail the reasons for detention and most of all subject the provider’s activity to supervision of another independent entity, which will evaluate, whether the proposed treatment is in the best interest of a detained patient.
Nechtěné zdravé dítě – neoprávněný zásah do osobnostních práv?
Abstrakt: S žalobami wrongful birth jsou spojeny nesmírně zajímavé otázky nejen z oblasti medicínského práva, ale i bioetiky. V České republice neexistuje v tomto okamžiku jakákoliv ustálená judikatura, nicméně tento typ žalob se před soudy pomalu začíná objevovat. Článek si klade za cíl na reálném případě poukázat na praktické problémy, které se také v průběhu soudního řízení souvislosti s wrongful birth žalobami mohou vyskytnout. Abstract: As the wrongful birth actions are regarded, they consist of highly interesting aspects not only from the area of medical law, but also of bioethics. In the Czech Republic, there is at this moment neither a large amount of wrongful birth decisions available nor is the judicial decision making consistent, nevertheless, more of wrongful birth cases are to be expected in front of the Czech courts. With this paper, some of the practical difficulties - which might be connected with the wrongful birth cases – are described and shown on a real case.
Vztah lékaře a pacienta z pohledu soukromého práva
Abstract: The aim of this review is to summarize main aspects of the book “Vztah lékaře a pacienta z pohledu soukromého práva“ written by Tomáš Doležal, published in 2012 in Prague. As the title suggests the book itself is focused on analysis of relationship between physician and patient from legal point of view. This review has the aim to show the most interesting parts of the book and present short evaluation of the book by the author of the review.
Euthanasie a etika - Preferenční utilitarismus Petra Singera
Abstrakt: Tento příspěvek je první z řady článků věnovaných etického zhodnocení euthanasie. Pojednává o preferenčním utilitarismu Petera Singera a ukazuje, jakým způsobem se v rámci tohoto etického systému euthanasie ukazuje jako eticky oprávněná volba. Článek je rozdělený do dvou hlavních částí. V první části jsou předloženy základní principy utilitarismu a uvádí se důležité rozlišení mezi lidskými živočichy a osobami (založené na schopnosti vyšších kognitivních funkcí). Druhá hlavní část článku se podrobně věnuje vyjasnění základních forem euthanasie (vyžádaná, nevyžádaná, nedobrovolná) a argumentuje, že mezi pasivní a aktivní euthanasií neexistuje žádný morálně významný rozdíl. Článek končí konstatováním, že aktivní euthanasie je morálně lepší volbou než pasivní euthanasie. Abstract: This contribution is the first of a series of articles devoted to the ethical evaluation of euthanasia. It discusses the preference utilitarianism of Peter Singer and shows that euthanasia can be a morally permissible choice. The article is divided into two main parts. In the first part the basic tenets of utilitarianism are set forth, the important distinction between human animals and persons is made (based on the capacity for higher cognitive functions). The second main part of the article is devoted in detail to the clarification of basic forms of euthanasia (voluntary, involuntary and non-voluntary), it is argued that there in no morally significant difference between passive and active euthanasia end, finally, the article concludes by noting that active euthanasia is morally more preferable then passive euthanasia.
Abstrakt: Článek pojednává o principech lékařské etiky a je volným pokračováním první části článku, ve kterém se autorky také zabývaly principy lékařské etiky, ovšem z jiné (širší) perspektivy. Principy lékařské etiky můžeme rozdělit na primární principy, sekundární principy a alternativní principy (alternativy, modifikace). Primární principy (základní principy, tzv. čtyři principy lékařské etiky, principy prvního řádu) jsou základními pilíři lékařské etiky. Determinují etické uvážení v této oblasti. Zahrnují principy – neškodění (nonmaleficence), konání dobra (beneficence), autonomie a spravedlnosti. K sekundárním principům náleží: pravdomluvnost, mlčenlivost, věrnost, poctivost a důvěryhodnost. Alternativami (modifikacemi) stěžejních principů jsou: lékařská etika založená na ctnostech, lékařská etika vycházející z péče o nemocné a lékařská etika vycházející z kazuistického přístupu. Abstract: The text deals with the principles of medical ethics and it is free following of the first part of the article in which the authors were interested in the principles of medical ethics but from the other (wider) view. The principles of medical ethics can be devided into primary principles, secondary principles and alternative principles (alternatives, modifications). The primary principles (basic principles, so called four principles of medical ethics, the principles of the first class) are the basic columns of medical ethics. They determine ethics meaning in this area. They comprise these principles – harmlessness (nonmaleficence), doing goodness (beneficence), autonomy and justice. Secondary principles comprise: truthfulness, secrecy, faithfulness, morality and credibility. The main alternative (modifications) principles are: medical ethics based on the morality, medical ethics coming out of the care about the ill patients and medical ethics coming out of case report.
Filosofické a právně-filosofické aspekty kauzality jako východiska pro hledání nových řešení v medicínsko-právních sporech?
Abstrakt: Účelem této úvahy je stručně seznámit čtenáře s filosofickými základy pojmu kauzalita a porovnat tyto základy s koncepcí využívanou v deliktním právu. Z tohoto důvodu je nejprve využita deskriptivní metoda spočívající ve stručném shrnutí některých základních filosofických konstrukcí formulovaných v klíčových filosofických dílech. Článek proto poukazuje na historické pozadí vývoje pojmu kauzalita, jenž se v první fázi objevil v antickém Řecku. V druhé části se autor vyrovnává s některými současnými teoriemi, které vytyčily debatu v právní teorii a filosofii. Pojem příčiny a následku, příčinné souvislosti je zde pojímán v právním kontextu jeho využití. Autor odkazuje také na rozličný přístup k faktické a normativní kauzalitě a jejich využití v právní vědě i praxi. Posledním úkolem práce by mělo být vytyčení směrů, kterými by se legislativa při normotvorném procesu a justice při aplikaci práva, měly vydat. Abstract: The purpose of this essay is to introduce a philosophical foundation into the ideas relating to Causality in Tort Law. This Article uses firstly historical and descriptive method in order to find crucial theories on Causation in famous philosophical works. In brief it deals with historical background to many of the issues and disputes surrounding causation that concern philosophers today. Causation´s role has been recognized since the ancient Greeks. The second part deals with the leading theories that have been the focal points of contemporary debate in the philosophy of law. In this part is central point the notion of “cause” as used in legal context. The distinction between factual and normative causation and its consequences is also mentioned. In the last part author thinks about directions legislation and justice application should proceed.
Finanční satisfakce v případě zásahu do osobnostního práva na fyzickou integritu (část druhá)
Abstrakt: Účelem tohoto eseje je nastolení filosofického základu do myšlenek týkajících se finanční satisfakce v případě zásahu do osobnostních práv, a to zejména s ohledem na ty ze zásahů, které mají podobu zásahů do fyzické integrity člověka. Článek si před sebe klade několik otázek, na které chce nalézt odpovědi, případně pouze načrtnout možné úvahy, kterými by se měl soudci, ale i zákonodárci při interpretaci a tvorbě právních norem regulujících ochranu osobnosti a případnou finanční satisfakci zabývat. Autor se zabývá jednak filozofickou a bioetickou rovinou a komparací jednotlivých úprav v českém právním řádu a dále komparací se zahraničními úpravami, samozřejmě s ohledem na recentní právní literaturu i judikaturní závěry. Práce poukazuje na současné trendy v judikatuře ve věci kompenzace zásahů do fyzické integrity, ale zároveň se snaží poukázat na filozofické a etické základy konstrukce tohoto institutu. Závěrem by pak měly být zejména zdůrazněny jednotlivé systematické nedostatky a úvahy, jakým směrem by se de lege ferenda měla česká legislativa v této oblasti pohybovat. Abstract: The purpose of this essay is to introduce a philosophical foundation into the ideas relating to financial satisfaction in the case of interference with personal rights, especially with respect to those of the interferences, which have a form of interferences with a physical integrity of a man. The article raises several questions, to which it wants to find answers, or merely outline potential considerations, which should be dealt with by both judges, as well as legislators during interpretation and development of legal rules regulating protection of personal rights and prospective financial satisfaction. The author is partly concerned with a philosophical and bioethical perspectives, partly with the comparison of individual regulations in the Czech legal order and furthermore with the comparison of foreign regulations, of course, with respect to recent legal literature and judicial decisions. In the conclusion, especially individual systematic deficiencies should be emphasized, as well as considerations, in what direction the designed law should proceed.
Zamyslenie nad jedným dohovorom a jeho prínosom pre zdravotne postihnuté osoby
Abstrakt: Dňa 13. decembra 2006 bol na pôde OSN prijatý Dohovor o právach osôb so zdravotným postihnutím, ktorý pre Slovenskú republiku nadobudol platnosť 25.06.2010 a má povahu medzinárodnej zmluvy majúcej prednosť pred zákonmi a Ústavou SR. Význam tohto Dohovoru spočíva predovšetkým v „zhmotnení“ dlhoročnej iniciatívy zameranej na ochranu práv zdravotne postihnutých osôb na medzinárodnej úrovni, na podklade ktorej je „najväčšej svetovej minorite“ umožnené žiadať rešpektovanie ich ľudských práv. Náš príspevok sa zameriava na analýzu katalógu práv, ktoré majú chrániť osoby so zdravotným postihnutím, presahmi na oblasť poskytovania zdravotnej starostlivosti ako aj jeho dopadom na vnútroštátne politiky štátov, ktoré tento Dohovor transponovali do svojich vnútroštátnych poriadkov. V neposlednom rade je pozornosť venovaná súvisiacej judikatúre Európskeho súdu pre ľudské práva. Abstract: On 13 December 2006, the UN adopted the Convention on the Rights of Persons with Disabilities, which in the Slovak republic came into force on 25.06.2010 and as an international treaty takes precedence over the laws and constitution. The importance of this Convention lies primarily in the "materialization" long-standing initiative aimed at protecting the rights of disabled persons at the international level, on the basis of which is "the world's largest minority" able to demand respect for their human rights. Our contribution focuses on the analysis of the catalogue of rights which is supposed to protect a person with a disability, overlaps in area of ​​health care and its impact on national policy states that transposed the Convention into their national law systems. Finally, the attention is paid to the related case law of the European Court of Human Rights.
Smluvní přímus poskytovatelů zdravotních služeb
Abstrakt: Příspěvek pojednává o kontraktační povinnosti (smluvním přímusu) poskytovatelů zdravotních služeb na základě zákona o zdravotních službách. Autor poukazuje na to, že ačkoliv v některých situacích zde tento smluvní přímus skutečně existuje, jsou zákonem upraveny i výjimky. Na základě platné právní úpravy je pak podán přehled těchto situací. Abstract: Health Services Act introduced for healthcare providers the obligation to contract health care to all patients who are interested. There are some exceptions of this obligation. One group of exceptions is the definition of certain types of health services, in which case the patient does not have the right to choose providers of health services. Another group of exceptions states the reasons for which a provider of health services does not have to enter into a contract with a patient. The third group of exceptions then states the reasons for which a provider of health services is entitled to cancel a contract with a patient.